По старинному обряду — п’ють три зряду: в музеї пива і самогону під Полтавою відвідувачів частують оковитою
- Автор
- Дата публікації
- Автор
- 2099
![Самогонний апарат з глини](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428x240/6/69/6fe28eff-1382550e2c4da189f9d8670bd567e696.jpg?v=7857_2)
Місцеві "алхіміки" освоїли виробництво бехерівки, калганівки, хріновухи, лимонки та вишнівки
У цьому унікальному музеї відвідувачам пропонують… самогонку. Працівники закладу самі наливають у невеликі чарочки бехерівку, калганівку, хріновуху, лимонку, вишнівку. Адже дегустація самогону входить у програму огляду експозиції.
І отак, потягнувши тричі грамів по двадцять, уже зовсім під іншим градусом дивишся на колекцію експонатів, зібраних у першому і єдиному не лише в Україні, а й у світі приватному етномузеї "Пива & sамогону" в селі Абазівка під Полтавою.
Бідний той, хто не мав самогонного апарату
Пили усі, усюди і завжди. Це найважливіший висновок, який виносиш після відвідання музею. Споживання алкоголю — невіддільна частина культури кожного народу. І хоч як би хто ставився до кустарного виробництва оковитої, але її гнали з прадавніх часів. Німці — шнапс, грузини — чачу, французи — кальвадос, ірландці, шотландці, американці — віскі, турки й інші народи Близького сходу — ракію. Українці, звісно, бурячиху.
У різних країнах самогон женуть з пшениці, цукру, буряків, яблук, слив, винограду, картоплі, рису, кукурудзи… Буряти роблять його на основі кобилячого молока й частують ним дітей. У Лаосі існує ціле поселення самогонщиків, в яке спеціально возять туристів. А там тієї оковитої, якої лиш душа бажає: настояна на ящірках, черепахах, гадюках…
Свою лепту в розповсюдження самогоноваріння внесли древні монахи. Вони готували в чанах не лише куліш, а й пиво, квас і трав’яні настоянки на основі спирту. Деякі монастирі за часів козацтва мали навіть власну корчму.
![Засновник музею Василь Кожан](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/9/27/642a3d99-32651138a91242861d3a1052bd67b279.jpg?v=8578_1)
— Раніше господар, у якого не було самогонного апарату, вважався бідним, — проводить екскурсію по музею його засновник, підприємець і меценат Василь Кожан.
![музей самогону](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/5/73/4f7a17c3-3c8117d089b8362d0089e87db53a6735.jpg?v=8162_1)
Дивишся на зібрану ним унікальну колекцію специфічних апаратів і дивуєшся. Бо хоч як тільки намагалися відбити у народу потяг до самогоноваріння, але це не вдалося жодній політичній системі. Гнати самогон пристосувалися навіть у… дорожній у валізі. Особливо це було поширено за радянських часів. У звичайну валізу поміщали пласку металеву посудину зі забродженою сировиною, яку з’єднували трубками з охолоджувачем. Ця конструкція самогонного апарату була придумана для того, щоб ввести в оману дільничного. Раптом він з’являвся, як господар швиденько від’єднував трубки, а валізу з основним компонентом ховав на антресолях. Міліціонеру лишалося хіба що нанюхатися самогонного запаху, але довести факт самогоноваріння він уже не міг.
![Самогонний апарат у валізі](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/b/1a/5251e597-71c6f7c37f078e3a88d7acac78e191ab.jpg?v=8248_1)
Інший незвичайний самогонний апарат має форму… неробочої пральної машини. Але найчастіше в діло йшли бідони, виварки, каструлі, чавуни, ночви. У знаменитій Опішні на Полтавщині, яку називають столицею гончарства, колись користувалися справжніми виробами мистецтва, зробленими з глини (на фото в заголовку). Місцеві "кулібіни" ще й змушували працювати їх від… акумуляторних батарей. На них гнали слив’янку (не факт, що не женуть і зараз), бо цей край відомий також надзвичайно крупними та м’ясистими сливами.
![Василь Кажан](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/2/c6/9f284c27-4b7bb0861c4f2467062ce2690cd8fc62.jpg?v=8419_1)
— Свого часу великий попит у населення мали побутові скляні дистилятори для перегонки спирту, — звертає увагу на один експонат етномузею Василь Кожан. — Їх виготовляли на Полтавському заводі медичного скла. Але всі знали: якщо дистилятор приєднати до бідона з бражкою й підставити під проточну воду, то це буде самогонний апарат.
У музеї представлені також сучасні промислові самогонні апарати різної потужності, виготовлені з міді, які без проблем можна купити в мережі.
![сучасний самогонний апарат](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/1/6f/54142012-ff2a73d0bfe4cb810d6d879af16b86f1.jpg?v=8462_1)
15-грамова "муха" з трактиру
Боротьбу з алкоголізмом почав ще цар Петро I. За його указом, державним службовцям, які зловживали спиртним, надівати на шию залізну "медаль" "За п’янство" вагою майже 7 кілограмів, яку не можна було знімати протягом семи діб. Він же запровадив і обмеження на розлив горілки при вході у трактир.
![копія медалі За п'янство](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/6/2d/03d7bb63-4dd30c9f7f8466bee84f3ca6d17de2d6.jpg?v=8726_1)
До речі, ці заклади створили за його ж указом — щоб народ збирався для спілкування за чаркою не на базарах, а у спеціально відведених місцях. Аби виробити у людей цю звичку, цар велів зазивати їх туди чаркою горілки, яку безплатно наливали на вході. Однак з дозою спочатку не вгадали. Бо, хильнувши на дурняк 100 грамів, кмітливі чоловіки йшли далі, а потім поверталися за безплатним спиртним.
Тож черговий указ Петра I стосувався заміни чарок, і на "дегустацію" вже подавали оковиту в маленькій 15-грамовій чарочці на ніжці, яка називалася "мухою". Звідси й пішов вислів "під мухою", що означає "напідпитку".
Перші патенти на виготовлення дистиляту й сертифікати на роздрібний продаж алкоголю були видані в США відповідно 1873 і 1874 років. Цікаво, що їх друкували на тому ж папері з водяними знаками, що й перші американські гроші, й коштували вони від… 25 до 100 доларів. Втім, купівельна спроможність тодішніх "баксів" була вищою разів у 30—50. Приміром, на початку 1900-х за долар можна було купити пару шкіряних лакових туфель чи жіночу сукню, а 10 років тому — лише скачати одну пісню з iTunes.
З розвитком спиртової промисловості продаж алкогольних напоїв став важливою статтею державних доходів. До речі, молода радянська влада змушена була скасувати "сухий закон", що діяв у Російській імперії з часів Першої світової війни, аби підняти економіку.
Але для першого президента Радянського Союзу Михайла Горбачова це не стало уроком, і він почав власну антиалкогольну компанію, внаслідок якої було знищено сотні тисяч гектарів виноградників і ще більше розквітло самогоноваріння. Зрештою, 24 липня 1990 року в СРСР скасували так званий "сухий закон" Горбачова, який протримався п'ять років.
А от великий знавець історії пивоваріння та самогоноваріння Василь Кожан порушує питання про те, щоб в Україні узаконити виробництво самогону. Безперечно, він має бути стовідсотково якісним.
![самогонка для гостей](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/8/01/f822a70e-8bdc4d28be94dfd778db0db69e02a018.jpg?v=1130_1)
Сам Василь Юхимович має кілька броварень, одна з яких входить до готельно-ресторанного комплексу в Абазівці, поряд з етномузеєм. У них роблять "живе" пиво за старовинними рецептами, поширеними у колишній Полтавській губернії.
— У цій місцевості просто ідеальна вода для виготовлення пива, — каже Василь Кожан. — Всесвітньо відомий хірург Микола Скліфосовський, який мав маєток на околиці Полтави, знав про це, і спеціально їздив до німецької Баварії, щоб освоїти пивоваріння. Звідти ж він привіз і необхідне обладнання для виробництва пінного напою. А хміль вирощував сам. Місцеві чоловіки із задоволенням приймали запрошення пана-хірурга на кухоль саморобного пивця.
![колекція алкогольних напоїв](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/a/ab/93687c15-410112bdd997fb33a5d53c1312bdcaba.jpg?v=1177_1)
Одним з найвідоміших центрів пивоваріння ще з кінця XVII — початку XVIII століття була Диканька, де знаходилися знамениті броварні родини Кочубеїв, звідки продукцію постачали у Петербург, Фінляндію, Польщу і Середню Азію.
Наприкінці позаминулого століття в Полтавській губернії діяло понад 20 приватних броварень і винокурень. Одна з пивоварень знаходилася поряд з місцем, де зараз розташований музей. Її побудував заможний поміщик молдавського походження Михайло Абаза, в честь якого село отримало свою назву. Він мав тут великий маєток, кріпацький театр, оркестр з італійськими музиками й картинну галерею, а також цегельню, вовнообробну фабрику і дві корчми.
Як пандемія чуми змінила пивні кухлі
От уже шість років незвичайний музей біля траси Київ — Харків в Абазівці манить до себе туристів з усього світу. Він припиняв роботу лише на кілька місяців — на початку повномасштабної війни цінні експонати довелося евакуювати в надійне місце.
![Музей Пива & sамогону](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/3/d8/578be166-a5c0fc892fae4ddeeba6b47a37833d83.jpg?v=1262_1)
— Ми побоювалися, що після цього відвідувачі до нас не повернуться, — зізнається менеджер музею Олена Мазурок. — На щастя, страхи не справдилися. До нас, як і раніше, їдуть організовані туристичні групи і з Києва, і з Харкова, і з Кривого Рога, і Запоріжжя… Тобто з міст, які опинилися під серйозними ударами російських ракет. Хтось дізнається про музей випадково, зупинившись на ніч у нашому готелі "Алмаз" чи завернувши пообідати в ресторані.
До нас спеціально приїжджають поколядувати, пощедрувати. І це зрозуміло: людям потрібно час від часу перезавантажитись. А у нас дуже атмосферно.
![частування чекає гостей](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/c/bd/d86d28df-00cb3cfe3019712887d673d2abbbdbdc.jpg?v=1671_1)
Особливо відвідувачам подобаються майстер-класи наших рестораторів. Колись вони пропонували їм ліпити полтавські галушки собі на стіл, але це вже трохи набридло, тому вирішили переключитися на грузинську кухню і пропонують робити хачапурі по-аджарськи.
![Майстер-клас з ліплення галушок](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/7/eb/de1abbb3-9dd4ee5ebf63b2a26aa912b9b4e34eb7.jpg?v=1404_1)
А ще за попереднім замовленням великих туристичних груп наш повар може приготувати на відкритому вогні в казані чудовий плов, у який наприкінці додає живе пиво з нашої броварні, що надає йому особливого аромату.
Останнім часом експозиція музею поповнюється винятково завдяки відвідувачам. Нещодавно одна харків’янка подарувала оригінальний шкіряний ремінь до фартуха пивовара. А колишня працівниця лікеро-горілчаного заводу — велику сувенірну пляшку, виготовлену понад два десятки років тому з нагоди розробки рецепта горілки "Полтава".
![Експонати](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/e/29/9bf24ee3-9a561071562a2e04a11329c1979c329e.jpg?v=1644_1)
— Експонати потрапляють до музею різними шляхами, — додає Олена Мазурок. — Спочатку Василь Юхимович розшукував їх на блошиних ринках в Україні та за кордоном, давав оголошення в газетах, а потім люди, дізнавшись про його хобі, самі пропонували раритети. Вони вже не вміщаються у двох залах, тому музей будемо розширювати. У колекції понад 600 експонатів.
![дивовижна пляшка](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428-*/0/c8/20d29dd4-2f50a72d4c0abd880a808778fddf5c80.jpg?v=1515_1)
Жінка підводить мене до колекції пивних бочок, пляшок та кухлів. І продовжує розповідь:
— У дарунок музею з Німеччини передали ось цю невелику пляшку сучасного пінного напою, на етикетці якого зазначається його міцність — 34 градуси. Хоча рекорд з міцності пива з 2012 року тримають шотландці — їм удалося зварити 65-градусний напій з хмелю.
Знаєте, чому пивні кухлі раніше закривали кришками? Заради стерильності. У середині XIV століття світ охопила пандемія чуми, і, щоб захиститися від інфекції, кухлі стали прикривати кришками.
А мене чи не найбільше вразила колекція з Кочубеївської броварні, у якій до розробки дизайну тари залучали художників. Ці справжні витвори мистецтва можна знайти хіба що у колекціонерів. Оригінальну форму мають пляшки часів Російсько-турецької війни 1768−1774 років. Та найчастіше відвідувачі музею старшого покоління затримуються біля знайомих з радянських часів закоркованих "Московской", "Русской" і "Пшеничной". По 2,87, 3,62 і 4,12 крб відповідно. І видихають з ностальгією. Бо преміумгорілка "Маотай" вартістю 1,5 тисячі доларів, привезена з Китаю, їм ні про що не говорить…
Фото автора та надані музеєм