Рік тому не знали, як і город садити, а зараз… Як за рік біженці з Бахмуту звикли до життя у селі - Віталій Чепинога
- Автор
- Дата публікації
- Автор
- 646
![Ілюстративне зображення](https://telegraf.com.ua/static/storage/thumbs/428x240/2/66/a7f9bc2e-f582a4d7d06deb3b638f8cef72abf662.jpg?v=6436_1)
Колишній нардеп, журналіст і блогер розповів, як за рік біженці з Бахмута адаптувались до життя у селі та стали "своїми"
В старій батьківській хаті живуть біженці. З Бахмута.
Майже з перших днів "вторгнення". Все втратили.
Перший рік було їм тяжко. Хата — стара. Електрика, вода — все дуже давнє й зужите. Не знали, як до того городу підступиться, з якого боку. Навіть не саджали нічого, бо бракувало аграрного досвіду. На грядках поросли "джунглі". Українською — жодного слова…
Допомагали, чим могли. Радили.
Я їх не займаю, не турбую. Заїжджаю раз в рік, аби спитати, як справи. Вчора заїхав.
Жінка працює в сільському кафе під назвою "Маркіза", чоловік теж десь прилаштувався. Зеленіє город: картопля, капуста, перець, кукурудза, помідори. Там де була "кабиця" — густо росте розсада. Мабуть, на продаж.
Посаджені нові квіти. Відкритий погріб навстіж:
— Хай просохне, бо відсирів за зиму.
По городу ходять сім рудих куриць.
— Завели недавно, — розказують. Дали мені яєць "на подарок".
— Ану, киш! — каже жінка. — Щоб ви подохли!
За курями чемно ходить рябий кіт. В червоному нашийнику. Пасе…
Це — не біженці. Це — жителі мого села. Односельчани.
Живи, Село!
Думки, висловлені в рубриці блоги, належать автору.
Редакція не несе відповідальності за їх зміст.